Зима, суперечність, хаотичність.
Продовження співпраці Варіантів з сімферопольським сайтом studinfo.crimea.ua у межах їх соціально-медійного проекту "Люди".
Мета даного проекту полягає у відкритті цінностей та культури повсякдення молоді від 18 до 25 через їх сприйняття базових концептів світу і життя, у демонстрації самоідентифікації особистості у соціумі, у співставленні образів реального і бажаного, у суб'єктивній реальності в об'єктивній дійсності. А також у дослідженні реакції читацької аудиторії щодо ототожнення з героєм інтерв'ю.
Лілія Віткіна, 21 рік.
Здоров'я. Звичайно, що я не приймаю ліків! Вони занадто дорогі, а тому я покладаюсь на свою живучість! (с) Хотіла написати, що це жарт, але зрозуміла, що ця фраза мені прекрасно пасує. Я справді не "підсаджуюся" на пігулки. Вважаю, що організм чудово впорається зі всім, що порушує його функції. З іншого боку, у мене є декілька проблем, які вирішити можна тільки режимом. Здоров'я підтримую обмеженням ситуацій після яких воно може бути в небезпеці.
Їжа. Я люблю готувати. Мені абсолютно байдуже, що є, якщо я готую тільки для себе, але коли я живу з кимось, то мені хочеться його порадувати чимось смачним, незвичайним. Для декого звичайний обід, який непотрібно готувати самому, вже є щастям. Коли я жила одна, то у моєму холодильнику практично нічого не було. За таких умов я могла приготувати щось нестандартне, але лише один раз. Не знаю, чому так. Приготування їжі дуже втомлює. Іноді влітку, займаючись повним циклом (сніданок, обід, вечеря) періодично виникає бажання кинути все і втекти. Але потім відпускає. Ось вже декілька років мені хочеться поїхати в Корею і спробувати їхню кухню. В Україні та Росії ніколи не можна буде скуштувати того, що готують там. Коли я дивлюся рецепти закусок та салатів і не можу визначити 90 % складових, то я ледве не плачу. Але деякі страви я готую з фотографій і дуже пишаюсь цим.
![](https://image.varianty.lviv.ua/5dd2527c972aa5ee8718b32c19051f25.jpg?width=320)
Гроші. Для мене гроші це те, що вартує, нарешті, освоїти. Вже скільки років я ніяк не можу серйозно накопити і витратити. Їх може не бути одного дня, але на наступний несподівано може з'явитись приємна сума (починаючи з кишені в пальті і закінчуючи зарплатою). Я скрупульозна і занадто марнотратна одночасно, а це іноді абсолютно не весело. Також, я не уявляю, навіщо мені багато грошей? Щоб знайшлося ще декілька пунктів в списку "хочу"?
Зовнішній вигляд, мода. Я розрізняю два поняття – моду і стиль. Мода – це ще один синонім маси. Тобто, у нас є певний тренд на сезон і тому тільки лишається помічати, що носять інші та підлаштовуватись. Але є і стиль. Для мене усі стильні люди трохи (чи дуже) збоченці. Яким би не був стиль він все одно чіплятиме, дратуватиме, дивуватиме. Несмак (вирощений на моді) пригнічує його (як і історичні чинники). Я нелогічна у виборі одягу. Мабуть ненависть до ринків і породила маніакальне бажання купувати максимально якісні речі. І це іноді доходить до маніакальності. У мене є речі, які вдалося купити/відшукати несподівано або ж, навпаки, чітко сплановано. Наприклад, свого часу у пошуках мартінсів я витратила дорогоцінний день в Москві, а якось, через одне пальто, я підірвалась ледве не на світанку, щоб встигнути до відкриття магазину. Мабуть, відсутність головних шкідливих звичок і призводить до появи ще більше дивніших.
![](https://image.varianty.lviv.ua/49abaca762d85caf884411431d76e61b.jpg?width=320)
Дозвілля. Моє дозвілля є хаотичним настільки, наскільки це може бути. Якщо я вдома, то схема приблизно така: вигул собаки, приготування обіду, допомога у справах, похід у магазини, робота, сон, комп'ютер (і тут немає послідовності). І я навіть не знаю чи варто щось кардинально змінювати. Тобто, мені можуть зателефонувати ввечері і запросити кудись. Залежно від настрою я погоджуються або відмовляюся. Найголовніша проблема на сьогодні в тому, що ми з подругами живемо в різних містах. І нам ліньки їздити один до одного. Хочеться елементарно відпочити, а не трястися у вагоні чи салоні автобуса. Найсмішніше, що на вихідних ми майже ніколи не вибиралися всі разом в одному місці. Це напрягає. Це неправильна поведінка, яку я ніяк не можу сприйняти. Але якось ми примудрилися організуватися і поїхати на декілька днів у інший кінець країни і це, напевно, одне з найбільших наших досягнень на сьогодні.
Книги/Кіно. Лише книги і навряд чи колись друге зможе переважити. Книги – це захоплення. Кіно – це черга примусів. Мені не подобається коли хтось починає мені щось настійливо рекомендувати. Проте, якщо мене зачепить назва або сюжет... Мої кінематографічні рекомендації не будуть цікавими. Чому? Пояснюю. Переважно я дивлюся корейські (азіатські) фільми/серіали. Там, до речі, сміття не менше, ніж у нас (idol культура розвинена настільки, що абсолютно дерев'яний співак може грати головну роль і усі будуть щасливі). Зрозуміло, що мені доводиться витрачати купу часу, щоб знайти щось вартісне. Я люблю азіатський кінематограф тому, що він зовсім інший. І це особливі відчуття. А книги я чергую з мангою. Так-так, можете починати кривитись і переконувати, що одна з найрозвиненіших японських індустрій індустрій (її унікальність та гордість) – це дурня і нісенітниця. Але для мене вона на другому місці після книг. Тому що унікальна історія, нехай вона написана на папері чи намальована пером, ніколи не втратить своєї чарівності. Мій останній фільм – Хмарний атлас. Моя офіційно остання прочитана книга – 1Q84. Улюблених фільмів немає. Є ті, що я пам'ятаю (і про які ніхто інший ніколи не чув). Улюблені книги – "Насувається біда" Рея Бредбері (з неї все розпочалося) та "Ліва рука пітьми" Урсули Ле Ген.
![](https://image.varianty.lviv.ua/bbafd7c12fc4a08b2f0e52c84891ff56.jpg?width=320)
Що для тебе культура? Нічого конкретного сказати не можу. Це мої відчуття, які для багатьох будуть несправедливими, радикальними і безпідставними. Я люблю культуру інших країн і той факт, що хтось ревно відноситься до спадку своєї нації та у багнети приймає культуру інших народів, вказує лише на те, що така людина просто не розуміє значення цього слова.
Бог. Все, що я пам'ятаю – себе у віці чотирнадцяти років. У той час я захопилась (як може захопитися підліток) філософською течією під назвою пантеїзм. Тоді Бог завжди був поруч. Якщо чесно, то відтоді такого заспокоєння і щастя, думаючи про якісь вищі сили, дерева, природу, я ніколи не відчувала. Я навіть знаю, чому. Але повернути їх так і не вдалось.
![](https://image.varianty.lviv.ua/64abf66d3f14be09f1ffe0d8fdb15f1b.jpg?width=320)
Любов. Наскільки безглузде почуття, настільки і приголомшливе. Не можу зрозуміти, чому закоханість вважають потягом, легковажністю, поривом, надаючи цьому негативний відтінок. Людина може подобатися годину, день, рік. Не обов'язково скріплювати себе зобов'язанням вічної любові. А ще я схиляюсь перед односторонньою (чи безмовною) любов'ю. Тому якщо ми знімемо з цього поняття усі ці "бажання", "володіння", "пристрасті", "нав'язливі ідеї", то залишиться чудове гірке і неймовірно ніжне, проникливе почуття приреченості, яке за взаємної любові ніколи не вдасться спробувати.
Стосунки. Для мене стосунки – це зацікавленість один в одному. Моральне і фізичне підживлення, що єднає людей невидимим каналом, який іноді називають долею. Я дуже важко уявляю собі стосунки, але прекрасно бачу людину, з якою було б цікаво. Для мене головне в союзі двох людей – це елемент гри, несподіванки. Чим більше ви граєте, чим більше осіб відкриваєте в собі і для тебе, тим ідеальніша ваша пара. Я це відразу зрозуміла і завжди дотримувалася політики, яку хтось визнає театром (з відсутністю пристойності і моральності). Але важливо розуміти, що уся ця гра має реальні і строгі рамки. Ті ролі, які ми граємо, завжди повинні активізовувати, стимулювати партнерів. Але в них не повинно бути брехні.
![](https://image.varianty.lviv.ua/3b17f199b0a5be38fbab3797dd07cea5.jpg?width=320)
Від чого втрачаєш голову? Є багато таких потенційно випадкових ситуацій. Є речі від яких я перестаю себе контролювати. Для мене це усе, що пов'язано з цирком і карнавалом (ті, хто читав "Насувається біда" Бредбері мене зрозуміють). Фотографії клоунів і шатрів, скрипуча запорошена органна музика, поношений одяг, що одягали блазні і карлики. Чим атмосферніша та ірреальніша ситуація/фотографії/опис у книзі, фільмі або музиці, тим складніше мені себе стримувати. І акордеон, звичайно ж. Головне – все в малих дозах.
Майбутнє. У майбутньому я хотіла б бачити себе на вулицях Сеула. Відкрити корейський ресторан. Мені чомусь здається, що з усіх речей у які я закохувалася і які так легко відкидала, саме ця приживеться назавжди.